Scientific journal "Education: Modern Discourses " is a professional, scholarly and peer reviewed journal published in English by the National Academy of Educational Sciences of Ukraine (Ukraine).
National Academy of Educational Sciences of Ukraine
МІЖКУЛЬТУРНА КОМУНІКАЦІЯ ТА ПАТРІОТИЧНЕ ВИХОВАННЯ: ВИКЛИКИ ТА ПЕРСПЕКТИВИ ІНТЕГРОВАНОГО НАВЧАННЯ ІНОЗЕМНИХ МОВ
У статті розглянуто взаємозв’язок між міжкультурною комунікацією та патріотичним вихованням у межах інтегрованого навчання іноземних мов у закладах вищої освіти. Мета дослідження полягає у визначенні ефективних педагогічних підходів, що забезпечують розвиток міжкультурної компетентності студентів поряд із формуванням громадянської та патріотичної свідомості в умовах глобалізації та цифрової трансформації освіти. У дослідженні використано якісні методи – спостереження, напівструктуровані інтерв’ю, опитування та контент-аналіз студентських проєктних робіт, виконаних у середовищі змішаного навчання українських університетів. У дослідженні застосовано якісні методи – педагогічне спостереження, анкетування, напівструктуровані інтерв’ю та контент-аналіз студентських проєктних робіт. Експериментальна частина дослідження проводилася у форматі змішаного навчання, що поєднувало аудиторну та онлайн-взаємодію. Методологічною основою обрано поєднання підходу CLIL (Content and Language Integrated Learning) із ціннісно орієнтованим і комунікативно-когнітивним підходами. Отримані результати засвідчили, що інтеграція патріотичного та міжкультурного компонентів у процес навчання іноземної мови сприяє формуванню не лише мовної компетентності, а й емпатії, морального саморефлексування, поваги до культурного різноманіття та усвідомлення національної ідентичності. Встановлено, що поєднання методики CLIL із вихованням на засадах цінностей забезпечує формування цілісної особистості, здатної до діалогу культур і відповідального громадянства. Модель, побудована на основі CLIL, довела свою ефективність у сприянні міжкультурному діалогу, заснованому на повазі до власної культури. У дослідженні підкреслюється, що патріотичне виховання не суперечить глобальній відкритості, а доповнює її, формуючи готовність студентів до відповідального громадянства в мультикультурному суспільстві. Обґрунтовано необхідність інтеграції громадянських і моральних цінностей у процес мовної освіти. Запропонована модель інтегрованого навчання сприяє становленню лінгвістично компетентних, морально зрілих, національно свідомих і водночас відкритих до світу громадян.
Авторське право (c) 2025 https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
КЛІМАТИЧНА ОСВІТА ЯК ФАКТОР РОЗВИТКУ КОМПЕТЕНТНОСТЕЙ В ЕПОХУ КЛІМАТИЧНОЇ КРИЗИ
Стаття присвячена аналізу загострення кліматичної кризи та обґрунтуванню необхідності термінового впровадження системної кліматичної освіти як ключового інструмента формування компетентностей XXI століття. За результатами загальнонаціональних досліджень, більше половини польських жінок і чоловіків вважають зміну клімату однією з головних глобальних загроз. Водночас близько 40 відсотків сумніваються у можливості зупинити поточні зміни, що може бути наслідком низького рівня знань, оскільки лише кожен третій респондент усвідомлює різницю між зміною клімату та загальним забрудненням повітря. Авторка наголошує, що традиційна гуманістична та антропоцентрична модель мислення, яка століттями ставила людину в центр світобудови, сприяла формуванню хибного уявлення про можливість безмежного використання природних ресурсів. У результаті технологічних і цивілізаційних революцій людство суттєво порушило природний баланс, що призвело до інтенсивного потепління, екстремальних погодних явищ, деградації екосистем та зростання глобальних ризиків. Дослідниця підкреслює, що значна частина суспільства недостатньо розуміє природу кліматичних змін, плутає їх із забрудненням повітря або вважає наслідком природних циклів. Цю проблему поглиблюють дезінформація, кліматичний скептицизм і свідоме маніпулювання на політичному чи економічному ґрунті. У статті запропоновано концепцію кліматичної освіти як глибокої, міждисциплінарної та неперервної освітньої практики, що поєднує наукові дані, екологічну етику, гуманітарні підходи та практичні навички. Кліматична компетентність, за авторкою, має охоплювати знання про причини й наслідки кліматичних змін, уміння виявляти шкідливі моделі поведінки, критично аналізувати міфи та дезінформацію, а також здатність діяти на індивідуальному, локальному та глобальному рівнях. Зроблено висновок, що лише масштабна, цілеспрямована й науково обґрунтована кліматична освіта може підвищити суспільну готовність до адаптації, сприяти солідарності між поколіннями та видами й допомогти запобігти незворотним наслідкам кліматичної катастрофи.
КОНТЕКСТУАЛЬНА ПЛАСТИЧНІСТЬ У РОЗВИТКУ ОСОБИСТОСТІ: ВІД ВИДОВИХ РИС ДО ІНДИВІДУАЛЬНИХ ВІДМІННОСТЕЙ
У статті розглянуто контекстуальну пластичність у розвитку особистості, визначену як динамічне посередництво між видовими рисами та індивідуальною унікальністю в межах соціальних, культурних та інституційних середовищ. Метою статті є проаналізувати, як універсальні психологічні тенденції формуються під час перехідного етапу раннього університетського навчання, з особливою увагою до сімейної підтримки, культурної орієнтації, інституційного визнання та дисциплінарних мікрокультур. Застосовано змішаний дизайн дослідження, що поєднує кореляційний аналіз опитувальних даних (N = 120) із тематичним кодуванням інтерв’ю. Результати показують, що сімейна підтримка пов’язана з вищим рівнем відкритості та доброзичливості; культурне тло систематично впливає на вираження індивідуальності; а інституційне визнання залишається обмеженим, породжуючи те, що автори називають «розривом визнання». Академічна спеціалізація додатково сприяє формуванню відмінних профілів рис, тоді як символічні метафори розкривають, як студенти інтегрують універсальність та індивідуальність у власну наративну ідентичність. У цілому результати розширюють попередні напрацювання (Камишин, Міленіна, 2018), вводячи поняття контекстуальної пластичності як міжрівневого пояснювального механізму. Дослідження доходить висновку, що розвиток особистості неможливо зрозуміти без урахування динамічних взаємин між універсальністю та індивідуальністю, і пропонує практичні шляхи зменшення розриву у визнанні та підтримки автентичного розвитку особистості.
МАТРИЦЯ СУЧАСНИХ ОСВІТНІХ ВИКЛИКІВ У КОНТЕКСТІ ДОВІРИ ДО ОСВІТИ
У статті визначені структурні елементи матриці освітніх викликів через призму довіри до освіти. На основі аналізу класичних і сучасних теоретичних підходів у соціологічному та філософському ракурсах досліджено феномен довіри як фундаментальний чинник соціальної взаємодії в освітньому просторі. Акцентовано увагу, що довіра до освіти/в освіті є складною багатовимірною системою соціальних відносин і поєднує інституційний (довіра до освітньої системи, її політик, стандартів), міжособистісний (довіра між учасниками освітнього процесу) та суспільний (довіра до ролі освіти в суспільстві) виміри. Підкреслено, що в сучасному соціальному контексті актуалізується сприйняття довіри в освіті як ризик-стратегії (реакції на ризик), які можуть бути реалізовані через: модель проактивної поведінки здобувачів освіти, орієнтованість на академічну мобільність, конструювання індивідуальних освітніх траєкторій, формалізацію управління ними тощо. На основі дослідження «Війна, освіта та соціальний капітал. 3 роки повномасштабного вторгнення», проведеного соціологічною агенцією Vox Populi Agency, доведено гіпотезу авторів, що міжособистісна довіра в закладі освіти має суб’єктний характер та залежить від очікувань відносно дій інших. У результаті аналізу та узагальнення останніх наукових досліджень, аналітичних матеріалів визначено конфігурації довіри до освіти. Встановлено, що сучасні освітні виклики пов’язані: з цифровізацією освіти та її якістю, освітньою політикою, військовими та соціально-економічними кризами, міграційними процесами та відтоком професійних/освітніх кадрів. Авторами запропоновано модель матриці освітніх викликів як аналітичний інструмент, який дозволив описати освітні виклики через призму довіри до освіти, спираючись на розуміння, що виклики – це не лише загрози але й можливості для розвитку. Дана модель поєднує технологічні, соціально-політичні, реформаторські, компетентнісні елементи в проєкції причинно-наслідкових зв’язків у площині «освітній виклик – конфігурація довіри».
METAVERSE ЯК ОСВІТНЄ СЕРЕДОВИЩЕ: ВІД ВІРТУАЛЬНИХ СВІТІВ ДО ПЕРСОНАЛІЗОВАНИХ ШІ-ТЬЮТОРІВ
Швидкий прогрес у цифрових технологіях сприяє глибинній трансформації системи вищої освіти, відкриваючи нові можливості для інтерактивного та персоналізованого навчання. Одним із найбільш перспективних напрямів є використання Metaverse, який поєднує технології віртуальної, доповненої, мішаної та розширеної реальності, блокчейну, цифрових двійників та non-fungible token. Завдяки цьому Metaverse пропонує захоплюючий, індивідуалізований та гнучкий освітній досвід, що робить його потужним інструментом у сучасній академічній практиці. Метою даного дослідження є здійснення комплексного аналізу наукових джерел, які висвітлюють можливості інтеграції Metaverse із технологіями штучного інтелекту (ШІ) для удосконалення вищої освіти. Для реалізації поставленої мети було проведено відбір наукових праць у трьох міжнародних наукометричних базах (Scopus, Web of Science, ERIC), сформовано пошукову стратегію на основі ключових запитів та визначених критеріїв включення й виключення. Подальший бібліометричний аналіз із використанням програмного забезпечення VOSviewer дозволив здійснити мережеву візуалізацію та проаналізувати спільне використання ключових слів у відібраних публікаціях. Наративний огляд обраних праць дав змогу окреслити основні напрями поєднання Metaverse та ШІ у вищій освіті. Серед ключових шляхів виділено: створення зручних та корисних для користувача освітніх середовищ і їх розширення до віртуальних університетських кампусів; використання інструментів ШІ для забезпечення безпеки та захисту даних у Metaverse; формування персоналізованих навчальних траєкторій на основі поведінкових моделей та індивідуальних уподобань студентів; сприяння комунікації та співпраці в режимі реального часу; генерація навчального контенту для Metaverse; інтеграція фізичного та цифрового світу; реалізація концепції ШІ-тьюторства для підтримки індивідуального навчання. Результати дослідження підтверджують значний потенціал Metaverse у поєднанні з технологіями ШІ для модернізації вищої освіти, підвищення її якості, доступності та інноваційності.
РЕПРЕЗЕНТАЦІЯ ФЕНОМЕНА «СОЦІОГУМАНІТАРНА ОСВІТА» У НАУКОВОМУ І ПУБЛІЦИСТИЧНОМУ ДИСКУРСАХ: КОМПАРАТИВНИЙ АНАЛІЗ
У контексті трансформаційних викликів, зумовлених війною, соціальними кризами та реформуванням освітньої політики в українському інформаційному просторі набуває особливої уваги феномен «соціогуманітарна освіта». Він пов’язаний із цілою низкою понять, що формуються під його впливом (критичність мислення, історична пам’ять, соціальна активність, громадянська відповідальність, національна ідентичність, стійкість суспільства тощо) і в сучасних умовах набувають екзистенційного характеру. На основі контент-аналізу зібраних наукових і публіцистичних джерел доведено множинність і суперечливість визначень сутності соціогуманітарної освіти та її недостатню дослідженість як міждисциплінарного феномена. З’ясовано, що в науковому та публіцистичному дискурсах репрезентація цього феномена суттєво різниться за своїм змістом, стилістикою і функціональним призначенням, що зумовлює потребу в компаративному аналізі цих двох дискурсивних полів. Метою статті є висвітлення результатів порівняльного аналізу наукових і публіцистичних текстів, оприлюднених в Україні у 1991–2025 рр., у яких репрезентується феномен «соціогуманітарна освіта» та семантично пов’язані з ним поняття (гуманітарна освіта, гуманітарна політика, гуманітарне знання, суспільні і гуманітарні дисципліни, гуманітаристика тощо), виявлення їх особливостей та внеску у вивчення проблеми впливу соціогуманітарної освіти на стійкість суспільства і незалежність держави. Зроблено висновок про те, що соціогуманітарна освіта – це міждисциплінарна концепція, яка поєднує соціальні та гуманітарні знання для формування критичного мислення, громадянських компетентностей і демократичної свідомості. Науковий дискурс аналізує її крізь призму постколоніальної спадщини, модернізації змісту, безпекових викликів, застосовуючи методології педагогіки, соціології, філософії освіти. Водночас він має низку проблем, серед яких: фрагментарність концептуалізації досліджуваного феномена, методологічна розпорошеність, академічна ізоляція від політики та незначний рівень участі у публічному обговоренні). Публіцистичний дискурс емоційно репрезентує освіту як індикатор гуманітарної кризи та інструмент опору, використовуючи образні тропи й оцінні судження. Йому властиві риторика занепаду, ситуативність і маргіналізація гуманітарної тематики. Обидва дискурси репрезентують соціогуманітарну освіту як ресурс демократизації, ідентичності та посткризового відновлення, що потребує діалогу між науковими, освітніми та громадянськими інституціями. Перспективи подальшого розвитку досліджуваного феномена полягають у: формуванні інтегрованої парадигми, поєднанні академічного й громадянського змісту, нормативному осмисленні гуманітарної місії, медіалізації цінностей, мобілізації до захисту соціогуманітарної сфери.
СОЦІАЛЬНА ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ НАЦІОНАЛЬНОЇ ВИЩОЇ ОСВІТИ: ФУНКЦІЇ ТА ПЕРСПЕКТИВИ РОЗВИТКУ
У статті окреслено концептуальні засади, особливості та перспективи розвитку соціальної відповідальності у закладах вищої освіти. Основна увага зосереджена на визначенні змісту та функцій соціальної відповідальності в умовах вищої освіти в контексті реалізації Цілей сталого розвитку в Україні. Водночас важливими завданнями є формування громадянських цінностей, рівних можливостей для всіх учасників освітнього процесу та екологічної свідомості студентів. Дослідження ґрунтується на аналізі міжнародної нормативної документації у сфері освіти й описі результатів теоретичних й емпіричних праць зарубіжних й вітчизняних науковців. Використання методів порівняння, узагальнення та систематизації дозволило визначити теоретичні підходи й методологічні орієнтири розвитку соціальної відповідальності закладів вищої освіти. З’ясовано, що в сучасних дослідженнях відсутня єдина концепція формування соціальної відповідальності у вищій освіті. Світова практика підтверджує, що ефективні програми соціальної відповідальності у закладах вищої освіти поєднують орієнтацію на особистісний розвиток студентів, формування критичного й самостійного мислення та виховання у майбутніх фахівців громадянської відповідальності. До найкращих світових практик соціальної відповідальності у сфері вищої освіти віднесено екологічні ініціативи, що спрямовані на енергоефективність освітнього процесу, використання екологічного транспорту та сортування відходів населенням. Важливим напрямом є також формування у студентів культури свідомого споживання, що включає зменшення використання ресурсів та повторне застосування предметів. Значне місце займає розвиток волонтерських програм для студентів і викладачів, які сприяють активній громадянській позиції. Ефективною практикою є налагодження діалогу і партнерства між закладами вищої освіти та бізнесом у межах реалізації соціальних і освітніх грантових програм. До основних функцій соціальної відповідальності закладів вищої освіти віднесено створення безпечного та сприятливого освітнього середовища, розвиток громадянської свідомості та активності, підтримку інклюзивності та рівності, сприяння сталому розвитку, а також соціальне партнерство з громадськістю. Забезпечення безпеки, психологічного благополуччя та культури взаємоповаги в умовах національної вищої освіти стає особливо актуальним під час воєнного стану. Співпраця закладів освіти з бізнесом, громадами та органами влади сприяє ефективному вирішенню освітніх і соціальних завдань. Дослідження проведено при фінансовій підтримці Фонду порятунку вчених Інституту міжнародної освіти (IIE-SRF) США. Матеріали дослідження відображають проміжні результати науково-дослідного проєкту VEGA 1/0316/22 Мультидисциплінарні аспекти фемінізації освіти кафедри педагогіки філософського факультету університету Коменського в Братиславі.
ТРАНСФОРМАЦІЯ СЬОГОДЕННОГО УНІВЕРСИТЕТУ: ЦІННОСТІ, ПІДХОДИ ТА МОДЕЛІ
Статтю присвячено темі трансформації сучасного вищого навчального закладу в контексті сучасних тенденцій розвитку науки, економіки та суспільства в цілому. Проаналізовано можливі моделі та підходи до трансформації вищої освіти в сучасних умовах, зокрема трансформаційний університет та екологічний університет. Зазначається, що такі нові моделі та виміри сьогоденного закладу вищої освіти постають в якості не альтернативних, а доповняльних щодо класичних моделей дослідницького чи підприємницького університету. Загалом стверджується, що особливістю сучасної ситуації виступає полівекторний характер розвитку закладу вищої освіти, завдяки якому одночасно існує кілька релевантних моделей, і не стільки в сенсі диверсифікації національних установ за різними моделями, скільки в аспекті різноманітності всіх тих моделей та напрямів, які можуть виступати орієнтирами для кожного закладу окремо. Доводиться, що при визначенні напрямів трансформації сучасний заклад вищої освіти має керуватися гуманістичними цінностями та орієнтуватися на особистісний розвиток як власних студентів та співробітників, так і всіх людей загалом, в тому числі в якості змістовного наповнення ідеї випереджальної освіти. Стверджується, що в якості свого роду «продукту» діяльності сьогоденного закладу вищої освіти виступають не тільки освічені спеціалісти чи знання та технології, відповідно до перших двох традиційних місій класичного університету, й навіть не соціальні перетворення чи суспільство знань, що його можна було би ототожнити з «третьою місією», але культура в усьому різноманітті її проявів. Серед останніх зокрема наводяться такі форми, культура академічна (здатність до наукового пошуку та до раціональної аргументації), і культура моральна (етичне та толерантне ставлення до інших), і культура екологічна (визнання світу в якості самоцінності та прагнення до його збереження), і культура інформаційна (вміння використовувати та контролювати нові технології та прилади, включаючи штучний інтелект та нейронні мережі, із тверезим та зваженим ставленням до них як до засобів людської діяльності).
ІМЕРСИВНІ ТЕХНОЛОГІЇ У ВИЩІЙ ОСВІТІ: ПОТЕНЦІАЛ ДЛЯ ТРАНСФОРМАЦІЇ ПРОФЕСІЙНОЇ ПІДГОТОВКИ
У статті розглянуто трансформаційний потенціал імерсивних технологій, зокрема віртуальної (VR) та доповненої (AR) реальності, у контексті правничої освіти та юридичної практики. Метою дослідження є комплексне вивчення можливостей VR/AR у системі вищої юридичної освіти з особливим наголосом на формуванні та розвитку професійних компетентностей майбутніх правників. Для реалізації поставленої мети використано міждисциплінарний підхід, який передбачає теоретичний аналіз наукових джерел і звітів провідних міжнародних організацій (HolonIQ, PwC, ABA, EDUCAUSE), порівняльне вивчення зарубіжного та вітчизняного досвіду впровадження імерсивних технологій, а також узагальнення практичних результатів застосування VR у закладах вищої освіти України. Особливу увагу приділено працям відомих дослідників (D. Bailenson, M. Slater, J. Whittaker) та емпіричним прикладам інтеграції VR у правничу освіту, зокрема у провідних університетах США та країн Азії. Показано, що імерсивний досвід виступає ключовим чинником розвитку емпатії, професійної рефлексії, критичного мислення та етичної чутливості майбутніх юристів. Окремий акцент зроблено на можливостях використання VR у судовому процесі – від реконструкції подій та візуалізації доказів до посилення переконливості аргументації сторін. Автори підкреслюють не лише вагомий дидактичний потенціал VR, але й ризики його використання: когнітивні викривлення, надмірну емоційну залученість і небезпеку маніпуляцій. У підсумку обґрунтовано необхідність розроблення нормативного регулювання, методичних рекомендацій та етичної експертизи VR-інструментів у сфері правничої освіти та юридичної практики. Імерсивні технології визначаються як інноваційний ресурс модернізації професійної підготовки юристів, здатний інтегрувати когнітивний, емоційний і поведінковий виміри юридичної компетентності. Їхнє застосування сприяє формуванню гнучких навичок, адаптивного мислення та здатності до ефективної комунікації в умовах цифрової трансформації правового середовища. Це відкриває перспективи для створення нових освітніх форматів, які поєднують академічну глибину з практичною релевантністю.
ТРИСКЛАДОВА МОДЕЛЬ ЗАВДАНЬ ФОРМУВАННЯ ЮРИДИЧНОЇ АНГЛОМОВНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ У НАПИСАННІ ЕСЕ: НА ОСНОВІ ПРАКТИКУМУ «ІНОЗЕМНА МОВА ЗА СПЕЦІАЛЬНІСТЮ»
В нову еру глобальної інтеграції юристи потребують юридичної англійської мови, підмножини англійської мови для спеціальних цілей (ESP). Через її складні елементи викладання юридичної англійської мови вважається складним, але захопливим завданням. Як результат, запропоновано низку передових стратегій навчання, щоб допомогти студентам покращити свій рівень володіння юридичною англійською мовою. Це емпіричне дослідження зосереджено на поглядах студентів-юристів щодо переваг володіння навичками написання есе-висловлень; досліджує ефективність розвитку студентами елементів юридичної англійської мови в багатозадачній практиці; і водночас розкриває труднощі, з якими стикаються студенти під час участі в такій діяльності. Відповідно, в основній частині дослідження було сформульовано два питання, щоб визначити фокус дослідження на двох основних цілях. Перше з них спрямоване на виявлення того, які навички необхідно формувати студентам університету в процесі вивчення юридичної англійської мови в рамках курсу «Іноземна мова спеціальності», враховуючи сучасні виклики та вимоги до підготовки майбутніх фахівців. Друге спрямоване на аргументацію важливості оволодіння навичками написання есе та їх удосконалення шляхом застосування трискладової моделі завдань, наведеної в практичному посібнику «Іноземна мова спеціальності». За допомогою наукової методології у дослідженні було використано змішаний дослідницький підхід для досягнення цих цілей. Отже, для студентів вищих навчальних закладів спеціальності 293 «International Law» було створено практичний посібник «Іноземна мова спеціальності» з метою систематизації та урізноманітнити навчально-педагогічну діяльність у процесі формування професійної комунікативної компетенції з іноземної мови у студентів, які навчаються за програмою бакалаврату Факультету права та міжнародних відносин. Метою практичного посібника 293 «International Law» з «Іноземної мови спеціальності» для здобувачів вищої освіти є забезпечення аудиторних та індивідуальних занять з англійської мови для професійного спілкування студентів ОС «Бакалавр», учасників програм магістратури, аспірантів вищих навчальних закладів, викладачів, науковців та всіх інших, хто бажає покращити своє володіння англійською мовою. Фрагмент такого алгоритму, присвячений Модулю 1. Міжнародне космічне та морське право за темою 1.1 «Походження та основні джерела міжнародного космічного права» на основі навчальної програми курсу «Іноземна мова спеціальності», наведено у цьому дослідженні. Результати дослідження показали, що студенти університету позитивно ставляться до важливості покращення своїх навичок юридичної англійської мови, про що свідчать високі середні значення. Незважаючи на низку труднощів під час процесу впровадження трьох етапного алгоритму, включення такого практикуму до аудиторних та самостійних поза аудиторних занять мало позитивний вплив на мотивацію студентів, дослідницьку діяльність, критичне мислення та інші навички написання есе, тому рекомендується застосування практикуму на основі навчальної програми «Іноземна мова спеціальності».
РОЗВИТОК КОМУНІКАТИВНИХ НАВИЧОК МАЙБУТНІХ СУДНОВИХ МЕХАНІКІВ НА БАЗІ LMS MOODLE ПІД ЧАС ВИВЧЕННЯ МОРСЬКОЇ АНГЛІЙСЬКОЇ МОВИ
У статті розглядається проблема організації якості морського електронного навчання під час воєнного стану в Україні. Метою дослідження була оцінка ефективності курсів морської англійської мови на базі MOODLE у підвищенні навичок технічного спілкування майбутніх суднових механіків. Метою роботи є аналіз впливу створених онлайн-курсів на LMS MOODLE на якість навчання морській англійській мові. Для досягнення мети дослідження ми використовували методи емпіричного спостереження за станом підготовки майбутніх суднових механіків до професійної діяльності, щоб визначити рівні зазначеної підготовки з навичок технічного спілкування. Респондентами були здобувачі освіти (загалом 122 особи) різних років навчання та з різним досвідом роботи залежно від їхньої зайнятості та тривалості плавальної практики (1–6 місяців), які взяли участь в опитуванні. Розроблені онлайн-курси були впроваджені в LMS MOODLE морських закладів освіти та досліджені для вирішення проблем організацій з навчання морській англійській мові під час воєнного стану. Детальна розробка питання показала покращення навичок технічного спілкування курсантів під час навчання морській англійській мові на базі MOODLE. Війна в Україні негативно впливає на психічний стан майбутніх офіцерів. Стресова обстановка не сприяє мотивації та бажанню навчатися. Курси на базі MOODLE надають можливість використовувати різні формати навчання, елементи гейміфікації та різні типи завдань. Варіативність та інновації допомагають залучити курсантів до освітнього процесу, в результаті чого курсанти отримують навички та знання технічного спілкування. Є відгуки від крюїнгових компаній про те, що курсанти отримують підвищення по службі та демонструють високий рівень під час практики на судні, що є підтвердженням того, що система навчання морській англійській мові на базі MOODLE працює.
РЕФОРМА ЗАГАЛЬНОСЕРЕДНЬОЇ ОСВІТИ «НОВА УКРАЇНСЬКА ШКОЛА»: СТРАТЕГІЧНІ ОРІЄНТИРИ ТА ДОСЯГНЕННЯ У РЕАЛІЗАЦІЇ
У статті представлено авторське бачення реформи загальної середньої освіти «Нова українська школа». Проаналізовано концептуальні засади, законодавчу базу та організаційні процедури упровадження реформи, викладені у ключових документах: Концептуальні засади реформування середньої школи «Нова українська школа» (2016); Концепція реалізації державної політики у сфері реформування загальної середньої освіти «Нова українська школа» на період до 2029 року (2016) та План заходів на 2017–2029 роки щодо її реалізації (2017); Закон України «Про освіту» (2017) та Закон України «Про повну загальну середню освіту» (2020). Автор підкреслює інноваційний характер реформи та її європейську спрямованість у частині запровадження 12-річного терміну навчання, трансформації змісту освіти на компетентнісні засади, посилення автономії шкіл та активізації освітнього партнерства, модернізації системи підготовки та підвищення кваліфікації вчителів, а також моделі фінансування. Автор відзначає негативний вплив повномасштабної російсько-української війни на темпи реалізації реформи та формулює нові виклики, пов’язані з нею, насамперед, навчальні втрати учнів. Зроблено висновок, що, долаючи жорстокі виклики воєнного часу, освітня галузь України працює над реалізацією реформи «Нова українська школа», яка відкриває широкі можливості для кожного, хто прагне якісних знань, і переформатовує освітній процес, орієнтуючись на максимальний розвиток творчих здібностей юних українців.
ЗАПОБІГАННЯ І ПОДОЛАННЯ БУЛІНГУ В ЦИФРОВОМУ ОСВІТНЬОМУ СЕРЕДОВИЩІ: РЕЗУЛЬТАТИ ДОСЛІДЖЕННЯ
У статті акцентовано увагу на важливості педагогічних зусиль щодо запобігання і подолання булінгу в цифровому освітньому середовищі, висвітлено хід наукового дослідження щодо з’ясування педагогічного інструментарію для запобігання і подолання булінгу в цифровому освітньому середовищі, з’ясовано його результати й сформульовано висновки. Метою статті є характеристика основних етапів наукового дослідження педагогічних засад запобігання і подолання булінгу в цифровому освітньому середовищі та узагальнення його результатів. Методи дослідження: аналіз наукової та методичної літератури з проблеми дослідження; анкетування, спостереження, порівняння, ранжування, моделювання, аналіз та узагальнення отриманих даних. На теоретико-констатувальному етапі дослідження було розкрито актуальність проблеми в контексті запитів українського суспільства та педагогічної науки; здійснено аналіз стану дослідженості проблеми в педагогічній теорії і практиці; з’ясовано сутність основних понять дослідження; схарактеризовано стан процесу запобігання і подолання булінгу в цифровому освітньому середовищі. На експериментально-практичному етапі наукового дослідження обґрунтовано педагогічні умови запобігання і подолання булінгу в цифровому освітньому середовищі; розроблено методики запобігання і подолання булінгу в цифровому освітньому середовищі; здійснено апробацію методик на базі експериментальних закладів освіти. Основними завданнями, що розв’язувалися науковцями лабораторії на узагальнювально-впроваджувальному етапі дослідження, були: узагальнення результатів формувального етапу педагогічного експерименту щодо виявлення впливу педагогічних умов та запропонованого методичного інструментарію на запобігання і подолання булінгу в цифровому освітньому середовищі; підготовка рукописів монографії та методичного посібника; впровадження результатів наукового дослідження. Зроблено висновок, що педагогічні дії щодо запобігання і подолання булінгу в цифровому освітньому середовищі мають ґрунтуватися на педагогічних підходах до запобігання і подолання булінгу в освітньому середовищі, з врахуванням особливостей виявів булінгу в цифровому просторі та з використанням цифрових інструментів у виховній роботі з учнями. Запобігання булінгу і булінгу в цифровому освітньому середовищі вимагає системної роботи і використання насамперед не дисциплінарних засобів, а виховних, активне залучення дітей та учнівської молоді до духовно-моральних цінностей, просоціальної діяльності, формування культури поведінки дітей та учнівської молоді в цифровому просторі.
МОДЕЛЮВАННЯ ДІЯЛЬНОСТІ АВТОРА ПІДРУЧНИКА ІНОЗЕМНОЇ МОВИ
У статті описано процес створення шкільного підручника з іноземної мови з позиції автора. Автори аналізують процес видання підручників в Україні. Попри те, що процедура відбору підручників належним чином регламентована, а розробники дидактичних матеріалів забезпечені необхідними методичними вказівками, процес конструювання змісту підручника залишається цілком у компетенції автора. Згідно з емпіричними даними, отриманими в результаті опитування, багато авторів у процесі створення підручників часто покладаються на власну інтуїцію, а не на науковий підхід. Використання недосконалих стратегій призводить до появи недоліків у підручниках, тому значні зусилля спрямовуються на доопрацювання змісту рукописів. У зв’язку з цим в статті ґрунтовно проаналізовано діяльність типового автора підручника та надано відповідні рекомендації. Зокрема виділено чотири ключові етапи цієї діяльності: етап задуму, моделювання змісту, структурування матеріалу та етап корекції. Для кожного етапу охарактеризовано провідні завдання автора з позицій дидактичного, когнітивного, особистісно-розвивального та аксіологічного аспектів. Показано, що у процесі проєктування підручника автор забезпечує добір релевантних мовних засобів, культурно маркованого матеріалу, логіку організації змісту та педагогічну доцільність кожного з компонентів. Окрему увагу приділено перевірці й удосконаленню рукопису в умовах шкільної практики, що дає змогу підвищити якість поданих матеріалів та їх вплив на розвиток мовних, когнітивних і ціннісних орієнтацій учнів. Вважається, що ретельне планування діяльності автора є не менш важливим, ніж урахування сучасних методичних тенденцій і вимог навчальної програми. У тексті проаналізовано різні моделі співпраці авторів під час створення змісту шкільного підручника з іноземної мови: індивідуальне та колективне авторство. Традиційно авторські колективи формуються з фахівців різних сфер (учителі-практики, науковці, які розробляють обґрунтовану методологічну концепцію підручника). Підкреслено, що саме поєднання практичного досвіду та теоретичної підготовки забезпечує найбільш збалансований результат. Водночас зазначається, що спроби написати підручник окремими вчителями чи науковцями часто не призводять до появи якісного продукту через обмеженість досвіду або однобічність підходу. Результати дослідження базуються на емпіричних даних, отриманих під час опитування авторів підручників, педагогів, а також на власному досвіді авторів статті у створенні навчальних матеріалів.
КРИХКІСТЬ, СТІЙКІСТЬ, АНТИКРИХКІСТЬ. ЯК ВІЙНА СТВОРЮЄ НОВІ ВИКЛИКИ У ВИХОВАННІ ДІТЕЙ ТА МОЛОДІ
У статті розглядається феномен крихкості у сучасному міжнародному та європейському дискурсі як характеристика нестійкості соціальних систем і людського буття в умовах невизначеності, конфліктів і кризових викликів. На основі аналітичних матеріалів звіту OECD «States of Fragility 2025» окреслено сутність поняття «крихкість» як поєднання підвищених ризиків і недостатніх можливостей суспільства чи держави ефективно на них реагувати. Показано, що ситуація в Україні під час війни значною мірою відповідає ознакам «життя з крихкістю», однак водночас демонструє високий рівень соціальної та психологічної стійкості, що ґрунтується на взаємній підтримці, довірі та солідарності. У контексті педагогічних досліджень проаналізовано взаємозв’язок крихкості, стійкості та антикрихкості у виховному процесі під час війни. Особлива увага приділяється формуванню життєстійкості як багатовимірної характеристики, що включає психологічні, соціальні та особистісні ресурси. Окреслено механізми розвитку життєстійкості дітей та молоді через педагогічне моделювання ситуацій небезпеки в безпечному середовищі. Окрему увагу приділено освітньому середовищу як простору формування життєстійкості дітей і молоді в умовах війни. Спираючись на дані UNICEF щодо психосоціальної уразливості дітей, обґрунтовано необхідність створення шкільного простору безпеки, взаємопідтримки та сенсоутворення. Показано роль педагогів в умовах війни як ключових партнерів учнів, які поєднують освітні, виховні та терапевтичні функції. Підкреслено, що підтримка ментального здоров’я й ресурсного стану вчителя через практики саморегуляції, майндфулнесу, арттерапії та творчої рефлексії є необхідною умовою стабільності навчальних та освітніх спільнот.
ВІДНОВЛЮВАНА ЕНЕРГЕТИКА & ВОЄННА РЕЗИЛЬЄНТНІСТЬ ТА ПОВОЄННЕ ВІДНОВЛЕННЯ УКРАЇНИ: ВИКЛИК РОЗВИТКУ ЛЮДСЬКИХ РЕСУРСІВ
У статті аналізується підготовка персоналу з вищою освітою за спеціальністю 145 «Відновлювані джерела енергії та гідроенергетика» для кадрового забезпечення промисловості відновлюваної енергетики на засадах формального навчання впродовж життя. Показано, що ця підготовка, незважаючи на певний прогрес, ще не відповідає на посталі перед Україною останнім часом виклики. Серед цих викликів – підвищення обороноздатності і безпеки на високотехнологічній основі в умовах тривалої війни, високотехнологічне повоєнне відновлення країни, ефективна євроінтеграція як конкурентоспроможної держави. Серед прогресивних зрушень останніх років за зазначеною спеціальністю – збільшення удвічі (до шести) кількості університетів, що здійснюють відповідну підготовку, багатократне розширення підготовки бакалаврів, стійка суспільна підтримка підготовки, готовність населення за власний кошт оплачувати навчання здобувачів. З-поміж, нерозв’язаних актуальних проблем – застарілість стандартів вищої освіти, стагнація магістерської і відсутність докторської підготовки, що унеможливлює цілісну систему формального навчання впродовж життя у вищій освіті, пересічна малокомплектність підготовки, що в умовах дефіциту ресурсів не дає змоги забезпечити адекватну конкурентоспроможну якість. Це негативно відбивається на реалізації Національного плану з енергетики та клімату на період до 2030 р. та Стратегії розвитку вищої освіти в Україні на 2022–2032 роки через проблеми з браком відповідного висококваліфікованого персоналу. Рекомендовано органам державного управління у процесі оновлення у 2025 р. згідно з урядовим дорученням зазначеного Національного плану та при опрацюванні проєкту Операційного плану реалізації у 2025–2027 рр. згаданої Стратегії спеціальну увагу звернути на забезпечення повноцінної системи формальної підготовки фахівців з вищою освітою для відновлювальних джерел енергії та гідроенергетики.
СТРАТЕГІЧНІ НАПРЯМИ ВІЙСЬКОВО-ПАТРІОТИЧНОГО ВИХОВАННЯ СТАРШОКЛАСНИКІВ В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ
У статті схарактеризовано стратегічні напрями військово-патріотичного виховання старшокласників та шляхи їх реалізації в умовах воєнного стану. Мета статті – на основі вивчення сучасного стану військово-патріотичного виховання старшокласників визначити та схарактеризувати стратегічні напрями військово-патріотичного виховання старшокласників в умовах воєнного стану. Методи дослідження: аналіз наукової літератури, анкетування, класифікація, порівняння, узагальнення. З метою вивчення сучасного стану військово-патріотичного виховання старшокласників нами було проведено всеукраїнське опитування старшокласників. В опитуванні брали участь 28 464 старшокласники закладів загальної середньої освіти 19-ти областей і обласних центрів України. Опитування респондентів відбувалося шляхом анкетування, при цьому комплекси стандартизованих запитань було розроблено для учнів в цифровому форматі, що було зручним для заповнення респондентами та узагальнення даних експертами. Проведене всеукраїнське опитування старшокласників дозволило з’ясувати такі питання, як: рівень усвідомленості учнями зв’язку подій історичного минулого України з її сьогоденням і майбутнім як незалежної держави; визначення їхнього бажання пов’язувати своє життя з Україною та працювати для її розвитку й становлення; ефективність змісту і форм військово-патріотичного виховання в закладах загальної середньої освіти, їхню відповідність соціальному замовленню і запитам молодих людей; наявність чіткої позиції щодо патріотизму і його виявлення в сьогоденні; ставлення до виконання свого обов’язку як громадянина держави щодо її захисту; конкретність дій старшокласників на шляху моральної і фізичної підготовки до захисту України в майбутньому. Результати опитування дозволили виявити та висвітлити стратегічні напрями військово-патріотичного виховання старшокласників закладів загальної середньої освіти в умовах воєнного стану: а) інтеграцію військово-патріотичного виховання зі змістом освіти; б) забезпечення єдності фізичного і військово-патріотичного виховання старшокласників; в) розвиток військово-патріотичного напряму в системі позашкільної освіти, зокрема гурткової діяльності в закладах загальної середньої освіти; г) застосування сучасних цифрових технологій модернізації військово-патріотичного виховання; д) співпрацю з військовими формуваннями та ветеранськими організаціями, зустрічі з героями російсько-української війни. Висвітлені стратегічні напрями військово-патріотичного виховання в умовах воєнного стану є ключовими для формування нової генерації українців, які будуть гідними продовжувачами героїчних традицій українського народу. Проведене дослідження не вичерпує багатогранності теоретичних і практичних пошуків розв’язання проблеми військово-патріотичного виховання старшокласників в умовах воєнного стану. Подальші наукові пошуки можуть бути спрямовані на розроблення інтерактивних форм і методів військово-патріотичного виховання учнівської молоді.
СОЦІАЛЬНО-ПСИХОЛОГІЧНА ПІДТРИМКА УЧНІВ-МІГРАНТІВ ЗАСОБАМИ ТРЕНІНГОВОГО НАВЧАННЯ: ВПЛИВ НА УЧНІВ ТА ПЕДАГОГІВ
У статті представлені результати впровадження тренінгової програми психолого-педагогічної підтримки українських дітей-мігрантів на засадах травмо-інформованої педагогіки, соціально-емоційного навчання (SEL) та культурно-адаптованої практики роботи з дітьми-переселенцями в різних країнах. Запропонована побудова конкретних тренінгових занять базується на традиційній для України інтерактивній моделі навчання, що відповідає потребам навчального тренінгу за структурою заняття, методами і техніками організації діяльності учнів. Розроблений цикл тренінгових занять сприяє соціально-емоційній адаптації і психологічному відновленню дітей-переселенців через організацію багатосторонньої комунікації в тренінговій групі, розвиток комунікативних навичок, самопізнання та формування ціннісних орієнтирів учнів/учениць в умовах травматичного впливу подій війни. Особливу практичну цінність представляє практичний інструментарій, який може бути інтегрований у щоденну роботу будь-якого вчителя, педагогічного колективу і психологічної служби школи. Запропоновані для кожного заняття вправи (орієнтовані на діагностику емоційного стану дітей, емоційне розвантаження та різні форми взаємодії; індивідуальний/груповий аналіз візуальних джерел (на екрані), вправи на рефлексію змін у поведінці та ставленні до різних аспектів життя та ін.) є важливим компонентом розробленої програми й основою методичного супроводу педагогів під час реалізації програми. Отримані дані підтверджують результативність програми тренінгового навчання для учнів-мігрантів у підтриманні психологічної стійкості учнів/учениць, адаптації до нових життєвих обставин, позитивних змін в емоційній сфері й поведінці та розвитку м’яких навичок дітей.